Wikiloc - 265. Senderisme en tren (Canfranero). D'Ayerbe a Riglos pel castell de Marcuello (PR HU-99) i el mirador de los Buitres
Senderisme en tren
Senderisme en tren on Wikiloc
265. Senderisme en tren (Canfranero). D'Ayerbe a Riglos pel castell de Marcuello (PR HU-99) i el mirador de los Buitres on Wikiloc

Carretera de Linás de Marcuello (asfalt)

Castell de Marcuello

Cim turó amb vistes

Collada Espaldadero

Collado de Santo Román 974 m

Creu de terme

Creu la Santa Cruz

Cruïlla a la Peña del Sol

Cruïlla Mirador de los Buitres

Ermita de la Virgen de Marcuello

Ermita de San Miguel

Ermita de Santa Cruz (ruïnes)

Església Ntra. Sra. del Mallo (Riglos)

Església San Nicolás de Bari

Estació d'Ayerbe

Estació de Riglos

Font

Fuen d'Os Clérigos

Gran alzina

Mirador de los Buitres

Mirador del Tornillo

Mirador massís Os Fils (castell Marcuello)

Mirador Os Fils

Mirador Peña del Sol

O Portillo

Parc de la Fontaneta (Ayerbe)

Peña del Sol 1.286 m

Piedra Cobertera

Placa

Rentadors Sarsamarcuello (picnic)

Riglos

Roselles

Sarsamarcuello (pl. Major)

265. Senderisme en tren (Canfranero). D'Ayerbe a Riglos pel castell de Marcuello (PR HU-99) i el mirador de los Buitres - Wikiloc
LA TRAVESSA Ruta força atractiva que uneix Ayerbe i Riglos, dues poblacions del Prepirineu d'Osca unides pel Canfranero, un ferrocarril que connecta les ciutats de Saragossa i Osca amb Canfranc, el darrer municipi aragonès abans que la línia s'endinsi en el túnel de Somport per sortir al nord dels Pirineus. La ruta està farcida d'elements naturals i patrimonials suficients per fer-nos gaudir d'un gran dia de muntanya. Ayerbe és una població de poc més de 1.000 hab., capital no oficial de la comarca de la Galliguera, que acull diversos elements turístics d'interès, entre les quals la casa-museu on va passar la infància el Nobel Santiago Ramón y Cajal. Sarsamarcuello, el castell de Marcuello i les ermites de San Miquel i de la Vírgen de Marcuello són altres dels punts a tenir en compte durant la travessa. Però sense cap mena de dubte que el més destacable de la ruta son els Mallos de Riglos, unes belles formacions rocalloses verticals de prop de 300 metres situades sobre mateix de les cases del poble de Riglos. Des de l'espectacular Mirador de los Buitres tindrem magnífiques panoràmiques del conjunt de totes aquestes agulles. La primera part de l'itinerari de cinc quilòmetres fins a Sarsamarcuello es fan per un camí rural sense desnivells en poc més d'una hora. Aquest tram es pot fer llarg i avorrit si no el fem durant la primavera, quan els caps de conreu presentem un color verd intens esquitxats de roselles que encara li donen més color al paisatge. A partir de Sarsamarcuello seguirem íntegrament fins al Mirador de la Buitres el PR HU-99, sender que ens portarà fins al cim de la Peña del Sol després d'una feixuga pujada per un corriol pedregós. El camí baixa fins a retrobar la pista per a vehicles a tocar de l'ermita de San Miguel. Farem cap al Mirador de los Buitres seguint el Sender d'Os Fils, un corriol a tocar dels cingles orientals que visita un parell de miradors. Un cop a la collada de Santo Román baixarem a Riglos seguint el GR-1, la ruta més ràpida i fàcil. Però si encara ens sobren forces podeu continuar l'itinerari de la Ruta 2 'Camino del Solano', una de les 9 rutes a peu que l'Ajuntament d'As Penyas de Riglos té penjades en un Mapa Turístic al web municipal. Podeu seguir aquest tram per la Ruta ST 254: Ruta del Solano i cims del Mallo Bentuso, una opció que allarga la ruta en 2 quilòmetres més (una mica més si es fan els cim dels mallos Bentuso, del Agua i la Visera). PUNTS D'INTERÈS Segons el sentit de la ruta els punts d'interès que trobarem son: - Ayerbe. Municipi d'Osca de 1.069 hab. (2021). Limita al sud amb Las Penyas de Riglos i Loarre. És una de les poblacions més remarcables turísticament de la zona. Paga la pena passar-hi una estona passejant pels carrers o visitant el Centre d'Interpretació Ramón y Cajal, situat en la casa on va viure d'infant el premi Nobel de medicina de l'any 1906, tastar els típics refollaos o donar un tomb pels seus carrers. - Sarsamarcuello. Petita població de 59 hab. sense gaire interès, tret dels rentadors situats a la part alta del poble, un espai sota sostre, amb taules de fusta i una graella. - Peña del Sol (vèrtex). Cim de 1.286 m situat al sud de la serra de Loarre. Des de Sarsamarcuello són 550 m de desnivell per un corriol ple de còdols i a estones força dret. Un cop al cim les vistes cap al sud de la comarca són extenses. Al cim hi ha una caixa de signatures. - Ermita de San Miguel. Ermita del s. XII. Sembla que antigament s'hauria fet servir com a refugi, o si més no, això indiquen mapes antics. Actualment una reixa tanca la part que en resta, l'absis i una part de la nau central. - Castell i ermita de Marcuello. Conjunt situat sobre un contrafort on trobem un miradors, el castell i l'ermita. Del castell només en resta part de la torre quadrangular. L'ermita, romànica però reformada al s. XVII, es conserva en bon estat. En dies clars del mirador podrem albirar la serra del Moncayo, situada a 112 km de distància. - Mirador de los Buitres. Punt d'observació amb caseta de guaita situada al capdamunt de la muntanya Os Fils (1.045 m). Els vessants nord, oest i sud estan envoltats de penya-segats, punt per on puja la VF. El vessant oriental és suau i accessible fins i tot amb vehicle per una pista de terra. Dalt hi ha una caseta d'observació d'aus. És accessible per a vehicles a través d'una pista que ve de Sarsamarcuello i que segueix el GR-95 i Camí de Sant Jaume. - Collado de Sant Román. Important cruïlla de camins. Des d'aquí seguint el GR-95 i el Camí de Sant Jaume es pot anar cap al nord fins a l'estació de La Peña. - Fuen Os Clérigos. Font situada sota els penya-segats de la cara nord de la muntanya d'Os Fils (Mirador de los Buitres). No espereu trobar-hi cap broll. Per contra, l'indret, situat just a peu de cingle, a l'estiu és un oasis de frescor. - Ermita de Santa Cruz. Cal deixar el camí 100 m al sud per visitar les ruïnes d'aquesta ermita de planta única i rectangular, possiblement del s. XIII o XIV. - Riglos. Riglos és un dels nuclis del municipi d'As Penyas de Riglos, una població de 217 km2 amb 250 habitants dispersos en diferents nuclis, entre els quals hi ha Santa Maria de la Peña (on es troba l'ajuntament), La Peña, Triste, Yeste, Salinas de Jaca o Rasal, entre d'altres. DIFICULTAT La ruta és llarga amb un desnivell acumulat de prop de 1.000 m. El sender d'Os Fils va a tocar dels cingles, cal anar en compte, però no presenta dificultats. Eviteu els mesos d'estiu. ELS MALLOS DE RIGLOS Els Mallos de Riglos són unes formacions geològiques en forma d'esveltes agulles que recorden a les montserratines, amb parets verticals que superen els 200 m d'altura i que atrauen excursionistes i escaladors d'arreu del món. Formen part de la serra de Loarre, una serralada que s'estén entre la vall del riu Gállego i la serra de Gratal, al Prepirineu d'Osca. El pic més elevat és el Puchilibro o Puisilibro (Puixilibro en aragonès), un cim que s'alça fins als 1.595 m d'altura sobre l'interessant castell romànic de Loarre. La formació geològica dels mallos va seguir un procés similar a la que va portar a la creació de les agulles de Montserrat. Antics rius provinents dels Pirineus van depositar a la vall de l'Ebre (antigament un mar interior) grans ventalls al·luvials provinents de la meteorització dipositant sediments que van assolir un gruix de fins a 300-350 metres de potència. Els còdols transportats pels rius, coneguts aquí com a 'bolos rigleros', són de grans dimensions en aquestes formacions, factor que assenyala que van recórrer poca distància des del punt d'origen fins al de sedimentació. Posteriorment, durant l'època Terciària (Eocè i Miocè), aquests sediments es van cimentar amb una matriu argilosa i calcària rogenca i es van convertir en una roca sedimentària. Les capes de roques van ser elevades per una orogènia alpina encara activa que continuava elevant els Pirineus. Els plegament produïts durant l'aixecament van provocar fractures (diàclasis) que van ser determinants per a la formació final. Excessives fractures haurien provocat l'esfondrament dels dipòsits, mentre que poques fractures hauria provocat la formació de grans plataformes sedimentàries que no haurien permès la formació d'agulles. Finalment, la continua meteorització física provocada per l'aigua i la química per la dissolució del carbonat càlcic va acabar de modelar les formacions diferenciades que podem observar actualment. Les de Riglos són les formacions més conegudes d'aquestes característiques. Però al llarg del Prepirineu aragonès també es poden observar altres de similars. Així, podem trobar fàcilment penya-segats de conglomerats amb el mateix origen geològic als veïns Mallos d'Agüero, a Vadiello (Guara), a Murillo de Gállego i al Salto del Roldán, a tocar de la capital. Cada mallo té un nom propi, que o bé prové de cases tradicionals que hi havia a tocar, com les de Firé i Pisón, o bé de noms de persona relacionats amb el món de l'escalada. Es distribueixen tradicionalment en tres grans grups: 1. 'Mallos grandes'. Són els més espectaculars, estan situats just sobre el poble de Riglos i són els que assoleixen les verticalitats més altes. • Firé 952 m. Situat més a llevant de tots, està coronat per diferents puntes que porten els noms d'alguns dels primers ascensionistes de l'agulla. • Pisón 932 m. L'esperó nord, amb 275 m, és el 'mallo' amb més verticalitat. • El Puro: 740 m. Curiosa formació que arrenca a mitja alçada del Pisón. • El Castilla/de los Castellanos. Fa referència a l'origen dels primers oberturistes. • Bentuso 1.018 m. El més alt. Accessible sense gaires dificultats des del vessant nord. • Volaos • Cuchillo 892 m • Frechín 911 m • La Visera. Es diu que els 60 m de desplom total comptats des de la base és el més gran de l'estat. Molt utilitzat com a punt de salt base. • Del Agua 944 m 2. 'Mallos chicos': • Colorado 963 m. Pel color rogenc de la seva cara nord. • Chichín 918 m. En record de José Enrique Herrera • Herrera 951 m 3. 'Os Fils'. El nom prové de l'aragonès, que com en català, significa 'fils'. Fa referència a la clara estratificació en sentit horitzontal, en forma de fils o làmines, que formen les capes sedimentàries. • Paredón de los Buitres. També anomenat Mallo Arcaz. Just davant del Mirador de los Buitres. • Os Fils. Muntanya per on puja la VF Cubilillos os Fils (K2/K3) • Peña Don Justo. Entre les seves parets hi ha un camí equipat (K1) utilitzat usualment com a camí de baixada de la via ferrada, però que paisatgísticament és tant o més interessant que el de la VF. EL CANFRANERO El primer ferrocarril de la península Ibèrica va unir les ciutats de Barcelona i de Mataró l'any 1848. Ràpidament, van anar sorgint idees i projectes a fi de connectar els estats espanyol i francès amb aquest modern mitjà de transport. No va ser fins a l'any 1864 quan s'inaugurava la primera connexió ferroviària entre ambdós estats, la que va unir Irun i Hendaia. La segona va ser la que va unir Portbou i Cervera de la Marenda l'any 1878. Totes dues connexions estan situades als dos extrems dels Pirineus, els punts geogràfics més fàcils de travessar. El debat per connectar ambdós països creuant els Pirineus pel centre va ser sobre la taula des de ben aviat. Els governs d'ambdós estats van crear una Comissió mixta que durant diversos anys va estar valorant més d'una desena de possibles recorreguts per a un ferrocarril transpirinenc. Finalment, en el Conveni dels Ferrocarrils Transpirinencs signat a París el 1904, es va arribar a l'acord per a la construcció de només tres línies transfrontereres: 1. L'Occidental: Saragossa - Zuera - Canfranc - Auloron (En servei entre 1928-1970). 2. La Central: Lleida - La Pobla de Segur - Sent Gironç (Sense connexió internacional). 3. L'Oriental: Ripoll - Puigcerdà - Ax les Termes (Arriba a la Tor de Querol el 1927. Encara en servei). L'any 1853 l'empresari i polític aragonès Juan Bruil ja va presentar un esbós sobre la idea travessar els Pirineus per Canfranc. Però qui és considerat com un dels primers promotors de la línia va ser Narcís Hereu i Matas (1837-1904), un metge gironí establert als Estats Units que va fer fortuna durant la Guerra Civil americana (1861-1865). De tornada va invertir tot el seu patrimoni en el projecte del tren a Canfranc, empresa que va gestionar des de les seves residències de París i Madrid. Finalment arruïnat, va tornar als EUA. La construcció de la línia es va estendre des del 1882, any en què el rei Alfons XII va inaugurar les obres, fins al 1928, any en què el seu fill Alfons XIII va ser l'encarregat d'inaugurar finalment la línia. Té una longitud total de 218 km, és d'amplada ibèrica (1.668 mm) i mai ha estat electrificada. El tram entre Jaca i Canfranc és on la línia assoleix el màxim pendent, on les inclinacions arriben a assolir el 20 ‰. El ferrocarril transfronterer de Canfranc va estar en funcionament entre els anys 1928 i 1970. Un accident al vessant francès va malmetre les infraestructures, i des de llavors, cap més tren ha travessat la frontera a través del túnel de Somport. 1853 - Juan Bruil, polític aragonès, presenta un primer projecte per unir Saragossa i Pau amb ferrocarril a través de Canfranc. 1861 - Arribada del ferrocarril a Saragossa (línia Barcelona-Lleida-Saragossa). 1864 (12 set.) - Arribada del ferrocarril a Osca. 1882 - Alfons XII inaugura les obres del 'Canfranero'. 1893 - Inauguració del tram Osca-Jaca. 1915 (10 set.) - Es donen per acabades les obres del túnel de Somport (7.874 m). 1922 - Inauguració del tram Jaca-Canfranc. 1925 - Finalització obres de l'estació internacional de Canfranc 1928 (18 juliol) - Inauguració de l'estació de Canfranc per Alfons XIII i entrada en servei de la connexió internacional. 1929 (15 febr.) - Inauguració de la variant Zuera-Turuña. Estalvi de prop de 40 km. 1945-1949 - Tancament de fronteres i de la connexió internacional per evitar l'ingrès als maquis dels republicans exiliats. 1970 (27 març) - Accident ferroviari al Pont d'Estanguet (França). La línia queda clausurada. 2003 (7 maig) - l'AVE arriba a Saragossa. 2003 (23 des. ) - L'AVE arriba a Osca (Tardienta). 2021 (17 abr.) - Inauguració de la nova estació terminal d'Adif a Canfranc. El túnel de Somport va ser l'obra clau per a la interconnexió de les línies d'ambdós vessants de la frontera. Es va construir entre els anys 1908-1915 i al seu interior hi ha el punt més elevat de tota la línia, una cota situada a 1.212 m. Té una longitud de 7.874 m i va ser el més llarg de l'estat fins al 2007 quan es va inaugurar el túnel de Guadarrama (28, 7 km). L'entrada espanyola se situa al poble de Canfranc, a 1.195 msnm, i la francesa, a 1.075 msnm a la colònia ferroviària de Les Forges d'Abel, creada a partir de la construcció de la línia i del túnel. De total de la seva longitud, 4.714 m són al costat espanyol i 3.160 al costat francès. Un altre túnel, millor dit, conjunt de túnels d'interès és el que hi ha entre les estacions de Castiello de Jaca i Villanúa. Després de Castiello la línia empren un trajecte en forma de "S" helicoidal a fi de guanyar la màxima alçada possible sense comprometre la tracció. En direcció a Canfranc aquesta infraestructura està formada pel túnel 6 (822 m) i el túnel 7 (236 m). Després el tren creua l'impressionant viaducte de 'San Juan' un pont en corba de 357 m format per 28 arcs. Finalment, el túnel 8 tanca el cercle. El 'Canfranero' ha guanyat aproximadament 80 m de desnivell gràcies a aquest complicat conjunt d'obres d'enginyeria. Com a curiositat final voldríem esmentar que les galeries buides del túnel acullen el Laboratori Subterrani de Canfranc , on aprofita les especials condicions d'aïllament per a desenvolupar diferents experiments relacionats amb la física de partícules. Entre d'altres, tenen en marxa els experiments NEXT de recerca de neutrins i l'ANAIS, que intenta esbrinar l'origen de la matèria fosca. ELS TRENS - ESTACIÓ DE SORTIDA: Ayerbe (Renfe). Estació d'aturada obligada per a tots els trens. Situada a l'extrem de llevant del nucli urbà. Sense serveis i una mica apartada del centre. - ESTACIÓ D’ARRIBADA: Riglos (Renfe). Estació apartada del nucli urbà i de parada facultativa. Això implica que el tren no s'hi atura si no avisem. Per tant, dalt del tren, hem de fer saber a l'interventor l'estació a la que volem baixar, tret que sigui de parada obligada. Quan estiguem esperant un tren en una parada facultativa, haurem de fer un avís ben visible al conductor perquè pari i ens reculli. Als horaris de Renfe apareix una (F) per indicar aquest tipus d'estacions. A l'estació trobareu una caseta ferroviària i un petit refugi on protegir-se de les inclemències meteorològiques. Per anar al poble cal seguir la pista cimentada en pujada, una caminada que ens prendrà un quart d'hora seguint en tot moment el GR-1. Cal no confondre les estacions de Riglos i Riglos-Concilio, aquesta segona un baixador on actualment els trens no s'hi aturen. Podeu consultar tots els horaris a: - Renfe Els caps de setmana, a principis de 2022, eren: Saragossa-Osca-Ayerbe: 06:57 - 07:55 - 08:34 15:53 - 16:50 - 17:29 Riglos-Osca-Saragossa: 10:36 - 11:33 - 12:29 19:36 - 20:32 - 21:33 L'any 2017 Aragón TV va produïr un documental Slow TV amb les imatges a temps real de tot el recorregut. Trobareu el pas del tren per les següents estacions als minutatges: - Osca: 1h09 - Ayerbe: 1h49 - Riglos: 2h03 - La Peña: 2h13 - Anzáñigo: 2h19:45 - Caldearenas: 2h32:25 - Sabiñánigo: 2h54 - Jaca: 3h10 - Castiello Pueblo: 3h18 - Castiello: 3h22 - Villanúa: 3h33 - Canfranc: 3h44